SAVRŠENO ČULO
Postoji tama...
i svetlost.
Muškarci, i žene...
Hrana.
Postoje restorani...
Bolesti...
Poslovi...
Saobraćaj...
Dani, kakve smo nekad znali.
Svet, kakav smo zamišIjali.
Mogla bi da kreneš kući.
Zaspala sam.
Ali, ja nisam.
Smeta mi da spavam sa nekim u krevetu.
Izbacuješ me?
Moram na posao uskoro.
Nakon cele noći pijančenja i plesanja si me doveo u stan,
jebao, sad me probudiš i hoćeš da me izbaciš?
Ne mogu da spavam sa nekim u krevetu.
Veoma smešno. - Tako je.
Nisam znala da si opet počela da pušiš.
Šta bi htela da radiš? - Da bacam kamenje.
Gde? - Na galebove.
Dušo...
Naći ćeš nekoga. - Ućuti, i bacaj.
Mislim da bi trebalo da se vratim na posao.
Hajdemo.
Libanski?
Marokanski.
Veoma zanimljivo. - Šta?
Što si došla danas. - Neverovatno je!
Pođi sa mnom na trenutak.
Trebaju nas u bolnici.
Zar me nećeš pitati zbog čega nisam došla na posao?
Jesi li bila bolesna? - Nisam. Bila sam tužna.
To je isto.
Nesrećna zbog muškaraca. - Ozbiljno?
Zbog čega su nas zvali?
Da vidimo jednog pacijenta. - Zbog čega?
Šta se dešava?
Upravo ćemo saznati.
Pacijent je poprilično nervozan.
Izvinite... Kada ćemo moći da ga vodimo kući?
Treba da porazgovaramo sa njim.
Ponovo će morati sve da objašnjava? -Pa...
Slušajte... Pozvao me je i rekao da dolazi kući.
Odjednom, glas mu se menja i počinje da plače.
Rekao mi je da više ne vidi smisao njegovog života.
On po prirodi nije takav.
Bavi se vožnjom kamiona. - U redu.
Onda je zaustavio kamion, i rekao da se opet oseća dobro.
Rekao je da više ne može da oseti miris.
Da ne može da oseti miris?
Rekla sam mu da ćemo otići u bolnicu, jer ovo nije normalno, zar ne?
Zdravo... Donalde.
Ovde Stiven Montgomeri, ponovo.
Zdravo! Ja sam Suzan.
Zdravo, Stivene. Zdravo, Suzan.
Ne osećaš miris?
Tako je, Suzan. Više ne osećam miris.
Da li ti se popravilo raspoloženje?
Sedim ovde skoro jedanaest sati, tako da nisam baš najbolje raspoložen.
Osim odsustva čula mirisa, nemaš drugih simptoma?
Nemam, Suzan.
Da li je neko u porodici, ili sa posla imao sličan problem?
Ne bih znao, jer sam zaglavljen ovde.
Šta hoćeš od mene?
Treba mi tvoje mišIjenje. - Stivene, ja sam epidemiolog.
Zbog čega pričam sa ovim čovekom?
Zato što u Aberdimu imamo još sedmoro Ijudi sa istim simptomima.
Pet u Dandiju.
Jedanaest u Glazgovu... Osamnaest u Edinburgu.
Imamo oko stotinu prijavljenih slučajeva u Engleskoj...
Tu su i Francuska, Belgija, Italija, i Španija.
Svi su se javili u prethodnih 24h.
Kako su se zarazili? - Nisam siguran da se to desilo.
Šta to znači?
Izveštaji navode da među zaraženima nije bilo kontakta.
Nisu bili povezani, nikako.
Da li je moja supruga tu? Želim da razgovaram sa njom.
Molim vas, dozvolite mi da razgovaram sa suprugom.
Treba da krenemo.
Nećemo praviti paniku.
Majkl, stigla je grupa od dvanaestoro Ijudi.
Jesu li seli kod bara? -Da.
Pravi si šampion. Šta se dešava sa tobom?
O čemu pričaš? Počećemo sa stolom broj 7.
Ona devojka je bila pravi slatkiš.
Koja devojka?
Kresnuo si je i ostavio, zar ne? Pravi si klinac.
Tereza, gde su one salate?
Ovako, porcija ostriga, supa, pasta, dve porcije pačetine, i stejk.
Ponudi ih doručkom.
Ponudi ih jagodama, ugrej mleko za kafu.
Hoće da spavaju sa finim momkom, ne sa kretenom.
Momci, za koliko su gotovi ravioli? - Za tri minuta! -U redu.
Šefe... -Kako proveravamo da li je riba sveža?
Po mirisu? - Ne. Pogledaš joj oči.
Oči treba da budu jasne, a škrge crvene boje, ne roze.
Kakav miris treba da ima? - Na ribu?
Osećaš miris ribe, ali ako samo to osećaš onda nije sveža.
Treba da miriše na more. Osećaš li?
Više miriše na ribu.
Donesi mi drugu kutiju sa morskim plodovima.
Jednoga dana...
Jednog dana ćeš se i ti zaljubiti. I bićeš očajan.
Sto sedam! To je tvoja karma. -Gotovo je!
Zaista zaljubljen, i očajan.
Ričarde, treba mi taj lonac! Ričarde!
Zdravo, Džen. - Ćao, dušo.
Zaista?
Hoćeš da ideš sa mnom? - Naravno. -Super.
Pronaći ću nekog drugog, ako si zauzeta.
Ne brini. Možda nije ništa ozbiljno.
Zvaću te čim saznam nešto više. U redu?
Imaš li jednu cigaretu? - Razgovaram!
Sa kim razgovaraš? - Ma, ni sa kim.
Jedan momak traži da mu dam cigarete.
Važi, zdravo. - Imaš li upaljač?
Želiš li i smeštaj, možda?
Neka, ipak ti ne znam ni ime. Uzgred, imaš li ga?
Sranje.
Bože.
Ja sam Majkl. Radim u restoranu.
U redu, mornaru.
Ja sam kuvar. - Baš mi je drago.
Hajde, Ijudi. Imamo li nešto?
Proverili smo sve slučajeve u Škotskoj, ali nema rezultata.
Nema mutacije proteina, ničega.
Ne možemo reći da je virus u pitanju.
Ne poklapa se ni sa jednom bolešću koju poznajemo.
Treba reći da možda nije zarazno.
Treba reći da se taj virus širi. -U redu.
Možda je povezano sa okolinom, ili se radi o nekom toksinu,
za koji ne znamo. - Možda je u pitanju terorizam.
Ako nije zarazno, reći ću im da...
će brzo nestati, i da nema potrebe za panikom.
Možda su stavili nešto u vodu.
Preplavljeni tugom...
Ljudi su patili za svim što su izgubili...
Za partnerima koje nikada nisu imali...
Prijateljima, od kojih su bili razdvojeni...
Pomisli na sve Ijude koje su nekad povredili...
Prvo bi bili preplavljeni tugom...
A potom bi izgubili čulo mirisa.
Takva je bila ova bolest.
Nazvali su je "Severe Olfactory Syndrome".
SOS.
Svakako je da postoji razlog za zabrinutost,
i neophodan je visok stepen bezbednosti.
Ali, nema razloga za paniku.
Kažu da nije zarazno.
Ali, ko bi poverovao u to?
Ništa.
Kako bismo mogli da nazovemo ovo veče?
Zaista ne znam.
Hajde, idemo da jurimo neke cice.
Ti ih juri, a ja ću da uzmem ono što ostane.
Ne ide mi se, Dzejms. - Hajde!
Vidiš šta se desi posle zabavljanja na visokoj nozi?
Uživao je sa lepoticama iz Evrope.
Treba nam Entonoks. - Šta je to?
Entonoks. Gas za smejanje.
Ričarde, nemoj. Biće mu...
Džejms, ostavi ga na miru. Džejms!
Preporučio bih i Vama, gospodine. - Džejms, vrati to.
Čekaj malo. Stani.
Pomiriši moj prst. - Dobro, i?
Na šta miriše? - Na pomorandže.
Pogrešno! Miriše na jaja.
Mrtav čovek! Brzo, evakuacija!
Laku noć. -Vidimo se.
Vidimo se, momci. - Laku noć.
Osmeh na lice. - Zdravo, Džejms.
Večeras ti neće trebati cigarete, mornaru?
Ja sam kuvar, i dalje.
Moj tata je sve nazivao mornarima.
Celoga života je radio u luci.
Nikada nije plovio, pa je i pored toga sve nazivao mornarima.
U redu.
Čak i Ijude koje nije poznavao. Zdravo, mornaru. Zbogom, mornaru.
Ako hoćeš, možeš me zvati mornar. Ili Majkl.
Kada sam bila mala, bilo me je sramota što tako priča.
A sad i ja to isto radim.
Jesi li gladna?
Imamo dosta hrane jer Ijudi ne jedu u restoranima ovih dana.
Ovo je...
Ovo je specijalni riblji filet. Ja sam ekspert za ribu.
Dopada ti se?
Ne mogu da se obuzdam dok jedem. -U redu je.
Kad sam bila mala, imala sam problema sa ishranom.
Sada pokušavam da to nadoknadim.
Čime se baviš... kad ne jedeš?
Smrću i patnjom. - Molim?
Ja sam epidemiolog.
Doneću nešto slatko.
Ovo je žele od manga, keks sa čokoladom, i...
Nisam ovo pravio. Ne znam kako se zove.
Ali, mislim da je sa kokosom... -Bože...
Ona priča o mornaru me je podsetila na njega.
Na mog tatu.
Mnogo mi nedostaje...
Bilo nam je divno. Uvek je umeo da me nasmeje.
Sad ću da ti donesem...
Ovo je... Čisto je. - Hvala ti.
Dobro sam.
Sve je u redu.
Bolje se udalji. Ne možeš znati.
Rekli su da nije zarazno.
Ne znamo. Tako smo odlučili da kažemo Ijudima.
Hoćeš da te odvedem do kuće? Da? Hajdemo.
Ponesi tu krpu.
Ćao.
Nestalo je.
Čulo mirisa. Potpuno je nestalo.
Pa, ja...
Proveli smo čudno veče. -Da.
Dobro jutro.
Ovo ima svojih prednosti.
Da.
Bio sam u Algavriju sa Megi.
Pokvario se frižider pun hrane.
Nikada nisam osetio odvratniji miris.
Nikada ga neću zaboraviti.
Možda i hoćeš.
Upoznala sam nekog. - Dobro.
Patetična sam.
Nisam sigurna ni da li mi se dopada. -Dobro.
Zapravo, mislim da je kreten.
Verovatno će se vratiti.
Neko vreme mušterije neće osećati miris, tako da...
Spremajte sa više začina.
Dajte sve od sebe.
Život ide dalje.
Hrana postaje sve više začinjena.
Slanija...
Slađa...
Kiselija...
Naviknete se na to.
Veći gubitak predstavljaju uspomene koje polako počinju da blede...
Čulo mirisa i pamćenje povezani su mozgom.
Cimet bi vas podsetio na bakinu kecelju.
Miris košene trave probudio bi sećanje na strah od krava.
Miris benzina bi vas podsetio na prvu vožnju trajektom.
Bez čula mirisa, niz slika iz prošlosti je nestao.
Danas ne radim. - Čestitam.
Jesi li dobro? - Jesam.
Ima li novosti o smrti i očajanju? -Ne baš.
Imao sam odlično čulo mirisa.
Ne sumnjam. - Tako je!
Jesi li za cigaretu? - Ne, hvala.
Nešto drugo, možda? - Šta?
Jesi li gladna? - Nisam.
Mogao bih da ti spremim nešto posebno.
Mogu da ti kupim lizalicu.
Mogli bismo na kafu i pitu sa jabukama. I još neki slatkiš.
Jesi li za čašu vina? Malo na svež vazduh?
Hajde!
Moja sestra se udala pre par godina, došla ovde na mesec dana...
I upoznala je jednog momka.
Našla je priliku za dobar posao.
Dame i gospodo, sada ćemo...
Danas ćemo osetiti nešto novo. Miris šume, nakon prolećne kiše.
ZamišIjamo stazu pod našim nogama.
Upijamo boje koje nas okružuju.
Osećamo vlažne grane pred nama.
Sada zamislite...
Kako prolazimo između krošnji.
Hajde.
Duboko udišemo vazduh.
Udišemo duboko, i uživamo u trenutku.
Vlažnost vazduha je velika.
Niže... Tu se nalaze vlaga, gljive, lišće.
U srednjem delu, visoka, sveža trava.
Jedar, skoro stimulativan miris.
Na samom vrhu, ne osećamo samo lišće i kišu...
već i miris neba.
Danima kao što je ovaj, možemo osetiti čak i miris neba.
Šta ćemo sada?
Možeš me pozvati kod tebe kući.
Ne znam da li to hoću.
Ti kreni, a ja ću te pratiti.
Šteta što nisam bolje upamtio tvoj miris
prvi put kad si ležala ovde.
Šteta.
Šta hoćeš? - Šta hoću?
Da.
Voleo bih da zatvorim oči, i zaspim uskoro.
Što je za mene veliki izazov jer sam navikao da spavam sam.
Hoću da budem sama. U redu?
Sada? -Da. - Hoćeš da odem?
Ovo je moj stan, tako da mislim da ćeš morati.
Sada? -Da, molim te.
Jesam li rekao nešto pogrešno?
Ostaviću ti vizitkartu, ako budeš htela...
da me pozoveš. - Imaš vizitkartu?
Vlasnik sam firme za ketering. Nemamo posla.
Malo mušterija, puno vizitkarti.
Možeš me pozvati. Tu imaš moj broj i adresu.
Znaš gde radim, tako da...
Znaš li da je ovo Dan Gospodnji? Proročanstvo je izrečeno!
Moliš li se?
Vrati se! Ovo je dan velikog proročanstva!
Dobar dan.
Nisi doneo cveće?
Majkl, ona je volela cveće!
Ian se oženio.
U crkvi, uz propratnu ceremoniju.
Izgleda da je mlada u drugom stanju.
Šta se dešava sa onim Majklom?
Na šta misliš? - Rekla bih da je fin momak.
Ne znam. Uglavnom mi se dopadnu kreteni.
Ne mogu baš svi biti kreteni.
Trudim se da se poštedim patnje.
Naravno. Često to radiš, zar ne?
Jebi se, mornaru!
Da vidim...
Šta se kaže? - Jedna za tebe. I za tebe.
To nije običan sapun. To je veliki sapun.
Očigledno bi nam trebao veliki tompus, sok...
za ovaj koktel, koji bismo nazvali "Kiseonik sa ukusom voća".
Za adekvatnu proizvodnju trebaće nam veliki sapun.
Takav sapun ispuniće okolinu sa dovoljno organofosfata
kako bi privremeno onesposobili centralni nervni sistem.
Zbog toga sam prestao da se kupam.
Ako te bude zanimalo kakav je miris...
Pričaš gluposti.
Stručnjaci iz oblasti ekologije sigurni su u
početak ekološke apokalipse,
prouzrokovane zagađenjem i genetski modifikovanim biljkama.
Neki su tvrdili da se radi o napadu na slobodan svet.
Sve je ukazivalo na fundamentaliste.
Oni su govorili o Božijoj kazni za sve nevernike.
I obećali da će svi Ijudi sa pravom verom
u svojim poslednjim danima, vratiti čulo mirisa.
Drugi govore o korupciji u kapitalističkom sistemu,
i potrebi za umešanost vojske kako bi stimulisala ekonomiju.
Postoje i druge teorije.
Koliko je samo mržnje u svetu!
Toliko mržnje!
- Stivene!
Stivene, smiri se. - Polako!
Dići će nas u vazduh! Hoće da nas unište!
Toliko mržnje...
Koliko je oštrih ivica...
Sve je u redu. - Oštre stvari.
Dali smo mu maksimalnu količinu sedativa.
Proći će za sekund.
Koliko oštrih ivica... - U redu je.
Mi smo tako mekani. - Sve je u redu.
Tako mekani.
Da li ste dobro? - Ne želim da umrem sama.
Ja sam uz Vas. Zovem se Barbara.
Radim na odeljenju za ispitivanja. Viđala sam vas u kafeteriji.
Smirite se. Kako se zovete?
Izdaje nas... Da, on nas izdaje.
Majkl, smiri se. - Ne, slušaj.
Tvoje telo će prouzrokovati promenu boje kože. -Šta?
Izdaće te...
Donesite vode! - Šta mu je?
Video sam ga. Kraj sveta. Sasvim si sam.
Ne govori tako.
Džejms, umrećeš sasvim sam.
Ne pričaj tako! - Ti si sasvim sam!
Majkl, prestani! Ne govori tako!
Prvo, veliki strah.
Majkl, ne ostavljaj me!
Potom, neutoljiva glad.
Na ovaj način je čulo ukusa nestalo iz našeg sveta.
Nisu imali vremena da ovoj bolesti daju naziv.
Misliš li da ćemo izgubiti i ostala čula?
Čulo mirisa i ukusa su povezani. To su dva hemijska čula.
Sa ostalim čulima će sve biti u redu? -Možda.
Čekamo, pa ćemo videti. - Tako je, mornaru.
Šta će biti ako nisi u pravu?
Onda smo sjebani.
Još uvek je tu. - Ko? -Svet.
Šta vidiš? -Ljude.
Šta rade? - Idu na posao.
Šta ćemo mi da radimo?
I mi ćemo da idemo na posao.
Da li se prvo poljubimo?
Možda.
Voleo bih da se ponovo vidimo. - Verovatno i hoćemo.
Možda već večeras.
Možda.
Jedva čekam. - Da!
Možda više neću raditi.
Zaboravi, Majkl. Zatvorili smo restoran.
Ponovo ćemo ga otvoriti.
Ljudi ne osećaju miris, a ni ukus.
Kupovaće brašno i mast.
To je sve što ti treba da bi preživeo.
Cugni malo. Hajde.
To je veoma skup brendi. Prokleto skup.
Mogao bi da piješ i čist alkohol, ili duvaš lepak.
Nije bitno. Sve je to brašno i mast. -Bitno je.
Nema razlike. - Mislim da grešiš.
Život ide dalje.
Vratiće se. Ponovo će biti poziva na večeru.
Jedva će dočekati da ispunimo njihova očekivanja.
Prodavaćemo im brašno i mast. - Sve osim toga.
Sve će biti u redu.
Polako se sve vratilo u normalu. Život ide dalje.
Ljudi su radili sve kao i ranije, najbolje što su mogli.
Posle nekoliko nedelja, ukus je postao samo uspomena.
Druge stvari su zauzele njegovo mesto.
Restorani su služili samo za poziv na večeru.
Potreba da vas neko posluži.
Čuti otvaranje vina i nazdravljanje.
Ne samo da je hrani pridodata posebna pažnja,
već i temperaturi pri kojoj se sprema, i sastavu.
Sve smo isprobali. Od ledene, do vrele.
Bila je suva, vlažna, hrskava...
mekana, tvrda, pripremljena na najvišem nivou. Na kraju, dezert,
lagani puding, sa karamelizovanim orasima i šerbetom od pomorandže,
i prelivom od borovnica i crnih ribizli.
Svaka nam čast.
Odlično. - Život ide dalje.
Tata mi je jednom dozvolio da ga obrijem.
Imala sam osam godina.
Uspela sam bez i jedne ogrebotine. Bila sam ponosna.
Onda...
Otišao je do lavaboa i ponovo počeo da se brije, kao da nisam tu.
Bila sam očajna.
Ti si na redu.
Probaj. Mekano je.
Hoćeš da odemo na ples? - Naravno.
I da se napijemo. -Naravno.
I pušićemo cigarete. - Uvek.
Ceo dan da uživamo u tim zadovoljstvima?
Hajde. U svim zadovoljstvima.
Ušla mi je sapunica u oko!
Hajde da igramo jednu igru, mornaru. -Kakvu igru?
Zove se "Budi poseban".
Kakva su pravila? - Postoji samo jedno.
Samo mi reci nešto. - Nešto?
Nešto što drugi Ijudi ne znaju o tebi.
Nešto tajno. - Šta?
Moja sestra ima dvoje dece. Ponekad ih mrzim.
Ja ne mogu da imam decu.
Imam lenje jajnike. Nemam zdrave jajne ćelije.
Zbog poremećaja u ishrani.
Pretvarala sam se da me ne zanimaju, da sam zauzeta poslom...
U svakom slučaju...
Ne mogu imati decu.
Ti si na redu.
Zabavljao sam se sa jednom devojkom.
Ne razumeš pravila ove igre, zar ne?
Planirali smo venčanje.
Onda se ona razbolela.
Već je bila bolesna.
Možeš osetiti da nešto nije u redu,
kao kad dopire vlaga iz podruma.
Ostavio sam je.
Nisam brinuo o njoj. Pobegao sam.
Terao sam se da idem na groblje.
U početku sam išao jednom nedeljno
onda jednom mesečno, a sad još ređe.
Odlazim tamo zbog osećaja krivice.
Mislio sam da ću se tako osećati do kraja života, ali...
Zapravo, počinje da bledi.
Ti si kreten. - Jesam.
Deluje.
Ja sam kreten. - I ja sam.
Mi smo par kretena.
Gospodin i gospođa kreteni.
Takva je situacija u Bangkoku, na Tajlandu.
Nazvali smo ga "Sindrom gubitka sluha".
Još uvek ne znamo dovoljno. Ljutnja, bes, mržnja...
Onda potpuno ogluve.
Kako se širi?
Ne čujem vas. Ne znam šta da radim.
Recite mi šta da radim!
Nemojte samo stajati i gledati u mene!
Mislim da je sad vreme za paniku.
Upravo to je svet počeo da čini.
Sindrom gubitka sluha.
Počeo je da se širi od Tajlanda.
Preko Indije, Kine, Rusije, i dalje...
Bes...
Ljutnja...
Mržnja.
Potom, gubitak još jednog čula.
Ljudi koji nisu bili inficirani, mogli su samo da čekaju.
Da li to još uvek može da snima? - Da. Ovo sam dobio od ujaka.
On je bio kolekcionar. - Šta je skupljao?
Polaroidne kamere.
Veoma je agresivan.
Da?
Da. Držaćemo se plana iz 2006. godine.
Stivene? -Važi.
I dalje važi.
Izolujte prvi deo i spremite se za dalje.
Kažu da je dete rođeno u Berlinu imalo sva čula.
Možda postoje antitela.
Šta se dešava?
Neko je inficiran na trećem spratu. Izolovaće celu zgradu.
Ko je vlasnik tog restorana? -Ja sam.
Zatvaramo restoran. - Ostavite me na miru!
Svi restorani se zatvaraju.
Opština traži da Vi i Vaši zaposleni
spremate hranu Ijudima koji su u karantinu.
Na hiljade Ijudi je zatvoreno u kućama i halama.
Treba ih nahraniti, tri puta dnevno.
Ovde je jelovnik, i budžet za narednu nedelju.
Postoji još mnogo restorana.
Ako ne želiš ovaj posao, samo reci ne.
Sve što treba da čujem je "ne". - U redu. Pristajemo.
Kako je to dirljivo. Poći će mi suze.
Jebi se.
Trudimo se da radimo naš posao.
Trudimo se da sve normalno funkcioniše.
Pobrini se da pasta bude kuvana al dente.
Mast i brašno. Mast i jebeno brašno.
Ostala si bez doma. - Sranje.
Možeš birati između teretane, gde su Ijudi koji nisu zaraženi,
i autobuske stanice, ili možeš doći kod mene.
Težak izbor.
Šta je bilo?
O, Bože.
Dakle, odjednom živimo zajedno?
Gospodin i gospođa kreteni.
Možemo se igrati "Budi poseban".
Možemo se igrati Ijubavnika. Možemo se kresati!
Ali, ti si kao i sve druge.
Nemoj misliti da vrediš nešto.
Ti si ništa. Ti si samo prolazna stvar.
To nije teško shvatiti.
To je samo seks... i hrana. Mast i brašno.
Idi tamo, lezi na leđa, i raširi noge.
Ili odjebi sa svojim razgovorima i emocijama!
Ti si samo par ušiju, i usta. Dupe i vagina.
Možda ćeš se iznenaditi, ali svi ostali imaju to isto.
Par ušiju, i dupe. Mast i jebeno brašno.
Ništa specijalno. Osim što je sterilna.
Mast i brašno.
Mast i brašno! Mast i jebeno brašno!
Pusti me unutra!
Ako ste ogluveli, ostanite kod kuće.
Okačite ovaj papir na prozor. Dostavićemo vam hranu i vodu.
Zdravo!?
Čuješ li me?
Molim?
Jesi li videla još nekog?
Nadam se da ćeš moći da čuješ ovo.
Zaista nisam mislio sve ono što sam ti rekao.
To nisam bio ja. To je bila bolest.
To nisi bio ti. Nisi.
Niti sam to bila ja. Niko. Ništa.
Ovde nema nikog. Nikog. Ne.
Bolest. Koja bolest?
Gde je? Gde se kriješ?
Gde si?
Mogla bi da se vratiš kod mene.
Moraš mi verovati.
To sam ja.
Zašto? Zašto?
Molim te, vrati se.
Volim te.
Bićete informisani.
Da li ste ogluveli? Ostanite kod kuće.
To je najbezbednije mesto.
Nemojte gasiti televizor.
Bićete informisani.
Majkl? - Bila sam u pravu!
Hoćeš da bacamo kamenje?
Sada postoje dva pokreta.
Ljudi koji trče ulicama i grabe sve što stignu
Ne veruju ni u šta, osim u smak sveta.
Tu je i drugi pokret.
Farmeri, koji i dalje muzu krave.
Vojnici, koji se javljaju na dužnost.
Oni, koji veruju da će sve nekako nastaviti da funkcioniše.
Ili, jednostavno, ne znaju šta drugo da rade.
Ljudi su se spremili za najgore.
Ali su se nadali najboljem.
Koncentrisali su se na bitne stvari.
Na druge stvari, osim masti i brašna.
Nekada smo mislili da je Ledeno doba dugo stizalo.
Glečeri, koji se polako šire.
Temperatura, koja postepeno opada.
Skoro je pronađeno nekoliko netaknutih mamuta.
Stomaci su im bili puni nesvarene trave.
Hladnoća ih je zadesila kao grom iz vedra neba.
Na taj način se tama nadvila nad svetom.
Ali, prvo čudesni trenuci.
Reakcija temporalnog režnja na mozgu.
Iskreno poštovanje života.
Iznad svega, zajednička želja za ponovnim kontaktom.
Ponuditi toplinu.
Razumevanje.
Prihvatanje.
Oproštaj.
Ljubav.
Zavladala je tama.
Ali, osećaju uzdahe. Znaju sve što treba.
Ljube se.
Osećaju suze na obrazima.
Da neko može da ih vidi, ličili bi na normalan par.
Miluju se po licu. Spojenih tela.
Zatvorenih očiju.
Nesvesni sveta oko sebe.
Jer, tako život nastavlja svoj tok.
Jednostavno, tako.
prevod: Beca011